Treballs+llibre+Hume

L’experiència sensible és l’única font de coneixement. || Hume defineix: > Són les percepcions més vívides i fortes. Vinculades amb el sentir > Són les percepcions més pàl·lides i dèbils. Vinculades amb el pensar. Les idees deriven de les percepcions, i per tant, no podem pensar mai en cap cosa que no hàgim vist o sentit en les nostres ments. Per tant: __No hi ha idees innates__.
 * CAPÍTOL/LÍNIA || TEMA/TESI || COMENTARI || TEXT ||
 * Capítol 5 i 6 || Teoria empirista del coneixement:
 * Percepció: ** qualsevol cosa que pugui presentar-se a la ment. N’hi ha de dues classes:
 * Impressions: Allò que captem amb els nostres sentits a temps real o quan sentim una passió o emoció.
 * Idea: La reflexió sobre una passió o un objecte sentit o percebut anteriorment i que no hi és present en el moment.

|| Línia 150-151: Les percepcions dèbils es deriven de les nostres percepcions fortes.

Línia 152: no podem pensar mai en cap cosa que no hàgim vist.

Línia: 159-161: les nostres percepcions més fortes sorgeixen immediatament de la naturalesa.

Línia 165: un pensament de la ment representa alguna cosa sentida prèviament. || Una idea ha de tenir el seu origen en una impressió, sinó esdevé així és una paraula mancada de sentit. Quan una idea és ambigua, cal cercar la impressió que l’ha originat. Si a un terme filosòfic no se li pot atribuir cap impressió, aquest serà irrellevant. És per això que per Hume, “substància” i “essència” són paraules imprecises. || Línia 183-185: Quan la idea és ambigua apel·lem la seva impressió que l’ha de tornar clara i precisa.
 * Capítol 7 || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Crítica a la metafísica || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Les impressions són sempre les que precedeixen.

Text: substància, essència són imprecises perquè el sentit deriva de l’experiència que podem tenir sobre allò que aquest mot designa. || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Els nostres raonaments es basen en la inferència de la causa a l’efecte. //<span style="font-size: 8pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">(*inferència: Raonament mitjançant el qual hom passa d'una o més proposicions, acceptades com a veres o falses, a una altra proposició) // <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Creiem que la natura es comporta de manera constant, i quan hem viscut en repetides ocasions un episodi de causa-efecte, creiem que cada vegada que ens trobem en causes semblants hi hauran efectes semblants. || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Línia 201-205: Exemple: una bola de billar quieta sobre la taula, i una altra que es mou ràpidament cap a la primera bola. Topen i la bola que anteriorment estava en repòs es posa ara en moviment. || __<span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">El que es possible no es pot demostrar que sigui fals __<span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">. || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Línia 293: Hem d’admetre el supòsit que hi ha una semblança entre ells –passat i futur. || Estem simplement acostumats a pensar que el futur estarà d’acord amb el passat. La raó no és qui guia la vida, sinó el costum. El costum determina la ment. || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Línia 2198-299: Quan veig una bola de billar que es mou cap a l’altra, la meva ment és moguda de manera immediata per l’hàbit vers l’efecte acostumat i anticipa la meva visió en concebre la segona bola en moviment. || Creença: sentiment de convicció o fe en la veritat d’un coneixement.
 * <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Capítol 9-13 || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">La causalitat || **<span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Circumstàncies **<span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">
 * <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Contigüitat en el temps i l’espai
 * <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Prioritat en el temps
 * <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Conjunció constant entre causa i efecte
 * <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Capítol 14 || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Els esdeveniments futurs no són demostrables || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">No podem afirmar cap esdeveniment futur perquè només podríem fer-ho si acceptéssim que el futur ha d’estar necessàriament d’acord amb el passat. No podem saber si la natura canviarà, i per tant no podem fer previsions basant-nos en el passat.
 * <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Capítol 15 || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">El costum i el futur || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">El costum és una tendència de la ment que ens porta a associar dues idees per una relació de necessitat.
 * <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Capítol 17-20 || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">La creença || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">La creença estableix una diferència entre la concepció a la qual assentim i la concepció a la qual no assentim.

Davant la proposició: La creença afegeix alguna idea nova a aquelles que podem concebre sense aportar-hi el nostre assentiment; Hume diu que és falsa per dues raons. <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';"> || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Línia 319-322: “Quan veig una bola de billar que es mou envers l’altra, la meva ment és moguda d’una manera immediata, per l’hàbit, a l’efecte acostumat, i anticipa la visió en concebre la segona bola en moviment”. [...] No faig més que concebre el moviment de la segona bola? Segurament no. També crec que es mourà. || <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Fet per : Judit Neddermann, Carla Cruxent, Júlia Vicent i Laura Gràcia
 * 1) <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">Cap idea pot ser produïda. La creença en una idea no ens descobrirà noves qualitats.
 * 2) <span style="font-size: 10pt; font-family: 'Arial','sans-serif';">La ment pot unir totes les idees que no són contradictòries. Si la creença fos una simple idea que afegíssim a una concepció, l’home podria creure en qualsevol cosa que pogués concebre.

Capítol 1:Raó i sentiment moral || Hume aposta per la utilitat (es el precursor de l’ utilitarisme).No considera que la utilitat, basada en la raó, sigui l’única font de l’aprovació. || // Tot i que havíem ajornat decidir res sobre aquesta qüestió per tal de no embolicar-nos en especulacions enrevessades, [...] podem reprendre el fil i examinar fins a quin punt la raó i el sentiment participen en la decisió de lloar o censurar. // || Capítol 2:La Utilitat || A més,defensa que la utilitat pública és l’origen de la justícia i que la reflexió sobre les conseqüències de la seva virtut és l’única base del seu mèrit. || // Només la raó pot preveure les tendències de les qualitats o accions i assenyalar-ne les conseqüències beneficioses per a la societat o la persona que les posseeix. Molt sovint això comporta controvèrsies [...] i això és observable en qüestions relatives a la justícia. // || Capítol 2:La Justicia || La raó que determina la utilitat, no és més que un instrument. La seva filosofia moral és emotivista, perquè considera que els enunciats morals es guien per les emocions i no per la lògica o la raó. || // Si cada exemple concret de justícia fos útil a la societat, com ho són els de benevolència, la decisió seria molt més fàcil de prendre i difícilment hi podria haver grans controvèrsies. // || Capítol 3: La raó i els sentiments en el judici moral || L’enteniment o la raó, pot indicar-nos quines seran les possibles conseqüències de les nostres accions, però que és el nostre sentiment qui determina els nostres fins i la direcció per les accions útils i beneficioses davant de les perjudicials. || // La utilitat no és més que una tendència a un cert fi [...]. És necessari un sentiment que es manifesti per si mateix i que ens faci preferir les tendències útils a les perjudicials. // || Capítol 4:Teoria moral de Hume “La raó no és la única font de la moral”. ||  Segons ell, en les reflexions intel·lectuals partim de premisses conegudes com a dades i l’inferim enunciats nous i desconeguts. En canvi,en les decisions morals, tots els aspectes han de ser coneguts abans. || // Tanmateix, suposem que sigui falsa: vol dir que haurem de buscar una altra teoria més satisfactòria. Doncs bé, M’atreviria a afirmar que no se’n trobarà cap mentre continuem suposant que la raó és l’única font de la moral. // || Capítol 11: Diferencia entre les reflexions intel·lectuals i les decisions morals. ||  El cor segueix les seves raons, que la raó les desconeix, i a les quals es té que sotmetre. En conseqüència, tot el nostre raonament es redueix a cedir als sentiments. || // En la deliberació moral, prèviament hem de conèixer els objectes i les seves relacions mútues; i sospesant-ho tot plegat, elegim això o allò. No cal demostrar fets nous ni descobrir noves relacions. Se suposa que ja tenim presents les particularitats del cas abans de resoldre’ns a censurar o aprovar res. // || Capítol 11: El cor com la seu dels nostres sentiments || La moralitat no té a veure en les relacions d’idees,les quals són un sentiment d’aprovació o censura envers les accions o les qualitats. || // L’aprovació o la cesura subsegüents ja no són feina del judici, sinó del cor; i ja no consisteix en una proposició o afirmació teòrica, sinó en un sentiment o sensació. // || Capítol 12:La Moralitat || La moralitat no consisteix en cap mena de relacions d’idees, és un sentiment d’acceptació o refús de les accions, les qualitats o els caràcters. || // Les determinacions morals, doncs,consisteixen en aquests sentiments, no pas en el descobriment de cap mena de relacions. [...] A partir d’això, ja no ens resta sinó copsar els sentiments de cesura o aprovació que ens farà decidir si l’acció és criminal o virtuosa. // || Capítol 14: La bellesa, producte de sentiments. ||  La bellesa natural o la de les matemàtiques no són una qualitat de cap objecte, material o formal, sinó l’efecte que produeix en la nostra ment, que, per naturalesa, és permès de tenir aquests tipus de sentiment. || //  La bellesa no és una qualitat del cercle. [...] No és sinó l’efecte que produeix la figura sobre la ment, que per la seva estructura o constitució particular és susceptible de tenir aquests sentiments // || Capítol 15:La Bellesa || Segons Palladio i Perrault, la bellesa no es troba en qualsevol persona, únicament la podem trobar en les persones intel·ligents, d'aquelles que poden gaudir de les sensacions que pot oferir la bellesa. En canvi, segons Hume, la bellesa és la part dels objectes en el moment que hi ha un observador. || // La bellesa no és cap part o element d'una columna, sinó que neix del conjunt tan bon punt aquesta figura composta es manifesta a una ment intel·ligent, susceptible de gaudir de les sensacions més refinades. // || Capítol 16:Judici Moral || Els judicis morals no són qüestions de fet ni relacions d'idees, no es troben en la raó, sinó en els sentiments. || // Hem de reconèixer que el crim o la immortalitat no són fets ni relacions particulars que puguin ser objecte de l’enteniment, sinó que neixen del sentiment de desaprovació que, per l’estructura de la naturalesa humana, sentim inevitablement en percebre la barbàrie o la traïció. // || Capítol 17: Els objectes inanimats no poden ser agents morals || Els objectes inanimats poden tenir les mateixes relacions mútues que observem en els agents morals, però els primers no poden ser objecte d'amor o d'odi. Un exemple serien els arbres que segons Hume no serien objectes inanimats però tampoc són agents morals. || // Els objectes inanimats poden tenir les mateixes relacions mútues que observem en els agents morals, però els primers no poden ser objecte d'amor o d'odi, ni susceptibles de mèrit. // || Capítol 18,19,20:La raó està al servei dels sentiments || : La raó no pot explicar els fins últims de les accions humanes, sinó que els ha de confiar enterament al criteri dels sentiments i les emocions dels homes. En qualsevol discussió sobre fins sempre ens trobarem, finalment, en una cosa o fi que és desitjable en si mateix, un fi que és l’últim de l’acció humana del qual no podem donar explicacions racionals. Aquest últim fi de les nostres accions és la virtut, la qual volem per la satisfacció immediata que ens provoca. Per arribar a aquesta conclusió, Hume ens ho exemplifica en forma de diàleg : ( Pr- perquè vol la salut ?, R – perquè m’és necessària per a la professió, Pr – perquè vol treballar ?, R – perquè vull tenir diners, Pr – per què vol diners ?, R – són l’instrument del plaer, Pr - ?) || // La raó no pot explicar els fins últims de les accions humanes, sinó que els ha de confiar enterament al criteri dels sentiments i les emocions dels homes, que son independents a les facultats intel·lectuals[…]Ha d’haver alguna cosa que sigui desitjable per ella mateixa, i això per virtut del seu acord o coincidència amb un sentiment o emoció de l'home. // || Capítol 21: Funcions de la raó i del gust || La raó ens dóna el coneixement de la veritat i la falsedat. El gust proporciona el sentiment de la bellesa i la lletjor, del vici i la virtut. La raó descobreix els objectes com son naturalment en la natura, l'altre produeix facultats per embellir o embrutar els objectes naturals amb colors que treuen el sentiment intern, d’alguna manera crea un nou objecte. La raó és un instrument que ensenya el camí cap a la felicitat, però és el gust qui dóna plaer (causa de la felicitat), qui determina els desigs i les accions. La raó no ens fa actuar, sinó que tan sols ens dirigeix els impulsos cap el camí de la felicitat o cap a evitar la infelicitat. || // La raó ens dona el coneixement de la veritat i la falsedat, el gust ens proporciona el sentiment de la bellesa i la lletjor, del vici i la virtut. La raó descobreix els objectes com son naturalment en la natura, l'altre produeix facultats per embellir o embrutar els objectes naturals amb colors que treuen el sentiment intern, crea un nou objecte. // ||
 * __ Treball de Filosofia __**

Jordi Tarres, Gerard Cabezas i Josep Cantallops