L'arbre+generós+(conte+per+reflexionar)


 * L'ARBRE GENERÓS (per Shel Silversteín)** “Hi havia una vegada un arbre… Que estimava un nen petit. I el nen cada dia hi anava I en collia les fulles Per fer-se una corona i jugar a ser rei del bosc. S’hi enfilava pel tronc, S’hi gronxava a les branques I menjava pomes. I jugaven tots dos a amagar-se. I, quan estava cansat, s’adormia a la seva ombra. I el nen estimava l’arbre... I l’arbre era feliç. Molt. Però va passar el temps. I el nen va créixer. I l’arbre es quedava tot sovint sol. Però un dia l’arbre va veure arribar el nen, i li va dir: ‘Vine, nen, enfila’t pel meu tronc, gronxa’t a les meves branques i menja les meves pomes, juga a la meva ombra i sigues feliç.’ ‘Sóc massa gran per enfilar-me i jugar- va dir ell -. Jo vull comprar coses i divertir-me. Necessito diners. Que me’n podries donar?’ ‘Ho sento – va dir l’arbre -, però diners, no en tinc. Només tinc fulles i pomes. Cull les pomes i vés a vendre-les a la ciutat. Així tindràs diners i seràs feliç.’ I, així, el nen s’enfilà a l’arbre, va collir les pomes i se les va endur. I l’arbre es va sentir feliç. Però va passar molt temps, i el nen no tornava... I l’arbre estava trist. I aleshores, un dia, va tornar, i l’arbre es va agitar amb alegria, i li va dir: ‘Vine, nen, enfila’t al meu tronc, gronxa’t a les meves branques i sigues feliç.’ ‘Estic massa ocupat per enfilar-me a un arbre – va dir ell -. Necessito una casa que em serveixi d’abric. Vull una dona i nens, i per això vull una casa. Que me la pots donar tu?’ ‘Jo no tinc casa – va dir l’arbre -, casa meva és el bosc, però pots tallar-me les branques i fer-te una casa. Llavors seràs feliç.’ I el nen va tallar les branques i se les va endur per construir-se una casa. I l’arbre es va sentir feliç. Però va passar molt temps i el seu nen no tornava. I, quan va tornar, l’arbre amb prou feines podia dir res. ‘Vine, nen – va xiuxiuejar -. Vine i juga.’ ‘Sóc massa vell i estic massa trist per jugar – va dir ell -. Vull una barca que em porti lluny d’aquí. Que me la podries donar?’ ‘Talla’m el tronc i fes-te’n una barca – va dir l’arbre -. Llavors podràs navegar lluny...i seràs feliç.’ I ell va tallar el tronc i es va fer una barca i se’n va anar lluny navegant. I l’arbre se sentia feliç... però no del tot. I després de molt temps el nen va tornar un altre cop. ‘Ho sento, nen – va dir l’arbre -, però ja no tinc res per donar-te. Ja no em queden pomes.’ ‘Tinc les dents massa febles per menjar pomes – contestà ell -.’ ‘Ja no em queden branques – va dir l’arbre -. Ja no t’hi pots gronxar.’ ‘Sóc massa vell per gronxar-me a les branques – va contestar ell -. ‘Ho sento – es va lamentar l’arbre -. M’agradaria donar-te alguna cosa...però ja no em queda res. No sóc més que una soca vella. Ho sento...’ ‘Jo no necessito gaire, ara – va contestar ell -, només un lloc tranquil per reposar. Estic molt cansat.’ ‘Molt bé, doncs –va dir l’arbre com recuperant l’ànim -, una soca vella va bé per descansar. Vine, nen, seu. Seu i descansa.’ I ell va seure. I l’arbre va ser feliç." FI Marta Piñero Julià (he volgut penjar aquest conte perquè crec que és preciós i penso que ningú pot quedar-se indiferent quan l'acabi de llegir). Comente-ho el què us transmet el llibre i a veure quins valors creieu que l'autor ha remarcat per escriure'l. Gràcies :)

M'ha agradat moltíssim! És un conte senzill, gens complicat d'entendre, i que tan un nen com un adult, podrien ser capaços d'extreure conclusions "més o menys" semblants. Potser seria difícil sintetitzar aquesta història fent referència a un únic valor, perquè és una suma de vàries actituts davant la vida; varis perfils o prototips. D'una banda, tenim l'abre, potser idealitzat i representat, en aquest conte, com un dels símbols més purs de la natura. Amb ell, associem el respecte per l'entorn i tot el que ens envolta, la valoració de la part interior de les coses (rebutjant tot allò material: els diners que en un principi volia l'home), també la predisposició d'una bona persona a ajudar als altres sense esperar "res a canvi". Si hagués de catalogar aquesta figura...diria que és més aviat plana. Sempre té la mateixa actitut al llarg de la seva vida. El nen, en canvi, des d'aquesta mateixa vessant, considero que és rodó (hi ha una evolució). En un principi, la infantesa ens dóna una innocència característica però amb el pas del temps, l'avarícia i l'ambició s'anteposen a una sèrie de principis morals. A la fase final, quan tots dos són vells, l'home veu realment que a la vida no tot és material i que en el fons, el més important és la intenció, l'essència i la part interior. Estic segura que hi ha moltes més possibles interpretacions. Aquí he deixat la meva!

Núria Albesa