reflexionem-hi+siusplau,+reflexionem-hi!

segurament no és el millor moment per fer-ho, amb poc temps i un examen aprop, pro m ve de gust. a part de filosofia, i per la relació que té aquesta amb els temes més trancendentals, o no tant, de la nostra existència, crec que estaria bé un lloc per reflexionar de manera més realista i senzilla que cenyint-nos a teoríes filosofiques. Avui em veig amb la necessitat d'escriure. I, després d'haver-ho escrit, veig que no és un simple text, es quasi una declaració.ës una veritat, si existeixen, molt meva i personal que potser no s'entendrà però que espero que serveixi ni q sigui per que algú, després de reflexionar, cregui que no tinc raó. Ja haura fet el que havia de fer.No sé quans ho llegireu però bé, serien 10 minuts aprofitats, tingui rao o no. Som uns inconscients, segurament perque no ens ha arribat el moment encara de veure-hi clar.I sona a tòpic impressionant, i potser no quadra amb la idea que de mi teniu, pero es que hi ha moments per tot. Sincerament molts cops ens amaguem darrera una façana només per por, per poder semblar el que no som, però al final et dones compte que estas donant una imatge de tu mateix que no quadra amb el que ets.I es un altre tòpic dir que es igual el que pensin els altres, però té tant de cert com de ambiguu. Ens hauria de ser igual el que en pensessin en el sentit de que hem de ser lliures, i tant!, és veritat, però crec també ens ha de preocupar la manera en que ens veuen els altres. No en el sentit de l'imatge personal o l'estètica, sino que a l'hora de fer les coses, en el que mostrem amb paraules o reaccions, se'ns reconegui com a nosaltres mateixos i no com a allò que volem semblar.On vull arribar? Siguem més persones, tots. Siguem sincers amb nosaltres i amb els altres, però alhora humils i delicats. Siguem conscients que podem estar equivocats en cada cosa que diem. Visquem en consonancia amb el món que, real o no, veiem amb els nostres ulls, i volguem veure'l. Ens passem el dia bombardejats, com diu la sílvia, per notícies tràgiques que ho són molt més de que pensem i ens sembla. vivim en una bombolla tan fantàstica com irreal, que amaga tantes veritats com mentides i que per això és dificil de conèixer.Tenim tots i cada un de nosaltres més o menys problemes que ens semblen irresolubles i nefastos, sembla que no ens pugui passar res pitjor que un exàmen, un desamor, enfadar-se amb un amic o fins i tot una mort.I és així, i aqui està el problema i la reflexió! no tenim més problemes que aquests que, en més o menys mesura, tenen solució o, pel fet de no tenir-ne, ja estan solucionats. Què donarien (un altre tòpic) els nens de qualsevol país pobre per poder estar a l'escola aprenent en comptes d'estar patint per si menjaran o no, d'estar treballant moltissimes hores, de veure com el seu germà perd una cama? Aprofitem el que tenim, no només per al nostre benefici, sinó també per a fer del món on estem un lloc, com a mínim, més equitatiu. Utilitzem el que la nostra societat capitalista i egocèntrica ens ofereix per lluitar contra ella, estudiem a les seves universitats, utilitzem els seus inesgotables recursos per curtir-nos, coneixens i creixer, fem que els surti el tir per la culata, que la seva eina per que nosaltres seguim la seva doctrina es torni en la seva contra i els faci fora.I això, està clar, no cal que ho fem tots sols. Durant tota l'historia hi ha hagut grans personatges preocupats pel seu entorn i la seva societat, visionaris, gent que tenia les idees clares.I els seus dicursos, els seus llibres, les seves cançons o fins i tot tot allò que han fet és el seu llegat i ha de ser la nostra bíblia, són les eines complementaries a la que la gran massa social ens aporta, les que ens han de formar. Més enllà de meditacions trascendentals el que sembla clar és que estem vivint, que tenim un món que hem de compartir i que nosaltres, classe E/I i joves de tot el món sóm el futur. A tots ens sembla molt bonica l'idea de pau i amor, com a mínim em un principi. I tampoc en vull fer apologia(encara que seria una bona cosa de la que fer-ne), però no és tant lluny, o, si realment hi és, som nosaltres qui podem o hem de caminar per arribar-hi. Jo, està clarissim, no tinc res més que el que sóc, i cada un de nosaltres té alguna cosa que aportar, és alguna cosa. Es tracta d'anar trobant conviccions, d'anar-les matissant, de deixar-se portar per aquells que sabem que valen la pena, els amics, la familia, però també pels grans pensadors, potser no filòsofs pero que sabien de la vida, que, potser no arribaven a formular teoríes filosòfiques, però que veien el que tenien davant i hi veien encara una mica més. Fem que ens facin dubtar, (reflexionar al cap i a la fi) sobre tot el que ens rodeja.

Suposu q no he dit el que volia dir al principi, pro aixi ha quedat!

espero q no us sembli l tipic discurset, realment no vull semblar el que no soc, això es exactament el que penso. si algu esta d'acord em sembla be, però no hi ha ningu que no tigui res a aportar. Potser tot el que pensem ja ho han pensat milions de persones abans, i potser aquestes s'han donat compte de que la cosa no va així al cap dels anys, però nosaltres som joves i ens toca això, creure en utopies, en un món millor que depengui de nosaltres, en que ens queda un camí molt llarg que farem, segur. Som nosaltres els que haurem de sortir als llibres d'historia, i els alumnes, inconscients com nosaltres ara, acabaran farts d'haver d'aprendre's noms tan complicats o iguals els uns amb els altres.

un que ens pot servir d'exemple (si, es el lleig d'història de l'art)

contra el poder-Pedro guerra

contra el poder que nos enseña sólo aquella mitad contra el poder de las verdades dobladas contra el poder de quien conoce pero sangra de más contra el poder de las canciones guardadas contra el poder que nunca abraza a los que pueden pensar contra el poder que nos vigila los pasos contra el poder que siempre miente en nombre de la verdad contra el poder que nos convierte en extraños contra el poder que debilita y nada da que sólo quita y deshace lo que está contra el poder… contra el poder en cualquier forma que sé de contra la fuerza y mal uso de la fe desde el poder… contra el poder que abre una zanja entre el amor y el placer emparentando el bienestar y la herida contra el poder que no distingue entre morir y crecer contra el poder que compra y vende la vida contra el poder que hace del padre ostentador del poder contra el poder que nos obliga a engañarnos contra el poder que hace a los hijos reinventar el poder contra el poder de los que piensan ganando contra el poder… contra el poder que no descansa y se detiene a beber junto a las fuentes del sabor y el deseo contra el poder que nos bendice en el hogar del poder contra el poder del la ignorancia y los juegos contra el poder…

Deu ni do per tenir un examen i poc temps! No, sincerament, Oriol, trobo que hi ha coses molt certes, i d'altres de qüestionables (això depèn del punt de vista de cadascú). M'agrada la idea d'aprofitar aquesta bombolla en la que ens trobem immersos (i tan diferent a altres realitats, sense anar a Àfrica, més properes del que ens pensem, el quart món, que en diuen) per tal de millorar a petita o gran escala el món en el que vivim. Cadascú, a la seva manera, hauria d'aportar allò que el fa diferent de la resta. La idea de preocupar-nos de certes coses que en mons diferents són antagòniques, fins i tot desconsiderades. Aquí hi discrepo. Potser sembla molt classista, però la realitat és aquesta: volguem o no, vivim en nivells diferents (i no estic infravalorant mons) i les corresponents preocupacions del dia a dia MAI seran, ni de bon tros, comparables. Ells tenen preocupacions que nosaltres no tenim i a la inversa. Com molt bé has dit, hem de lluitar per tal que no creixi la distància entre ells i que algun dia, tothom tingui les mateixes oportunitats, vivint a la Xina, al Perú o a Mataró. La filosofia pràctica? Em sembla bé! De fet...considero que cadascú té una manera de raonar, una filosofia pròpia.

Núria Albesa

primer permetin-me que faci un: UAAAAAAAAAAAAAAATLE. després d'això: jo encara tinc menys temps ja que demà tenim un exàmen que tinc moltes ganes de fer sobre Descartes i Hume però al entrar a la wiki per consultar quatre cosetes que em se a la perfecció sobre el temari he vist a "recent changes" això de: reflexionem-hi, siusplau, reflexionem-hi i la veritat, amb aquest títol, qui no hi entra? La veritat és que no tinc massa temps per ser tant profunda com en guanya però quan l'he llegit he pensat, apart de que algun altre dia si la gent s'engresca ja hi diré la meva més profundament, en una cançó que fa temps un monitor em va ensenyar quan precisament estavem parlant de que encara que ens pensem que creure en un món millor és creure en utopíes, si nó fem el primer pas, qui el farà? els que ara estan "en el poder"? no, gràcies. Penso que encara que soni molt idilic i el que sempre ens han ensenyat si cadaescú fes algo "no-egoista" en aquest món, ja seria un pas. Encara que només fos pel nostre entorn més inmediat (qui vulgui i se senti capaç per extendre's millor que millor). Molts cops fas quelcom (no m'agrada dir quelcom) i després veus que ha estat egoista i (nose si només jo) penses que "merda, un altre cop..." per què suposo que és el més fàcil, però si te'n vas adonant penso que vas trobant com rectificar-ho cada cop més, jo ho estic intentant i us dic que no es tant difícil. Bé, "me he ido un poco por la ramaaahh", el que us deia és que, com diu la cançó que ara us copiaré (la veritat és que no soc prou culta per entendre algunes paraules però ja que hi sóm me las expliqueu i així veig que us l'heu llegit xD): SOMOS LA EDAD DEL PORVENIR! i com a tal, penso que hem de ser els primers en dir que l'esperança és l'últim que es perd i en fer alguna cosa per intentar canviar qualsevol cosa que no ens sembli bé, per petita o gran que sigui!!!

Nos dictan siempre, somos la edad del porvenir. D G D C G Nos van dictando, como nacer, como vivir.

Nos dictan normas, que sin querer hay que cumplir. Nos dictan todo, porque hay que saber elegir.

Nos dictan flores, y no nos dan con que crecer. Nos dictan frases, sin enseñarnos a aprender.

Nos dictan godos, para estudiarnoslos con fe. Nos dictan cambios, con que amarrarnos a una red.

ESTRIBILLO: Em C Nos han contado, que los hermanos Em D son los que dictan, sin dar la mano C D G y nos han dicho, que lo que sómos es así.

Tiramos dados, que cuentan poco en el saber. Nos salen granos, en una edad de no entender.

Nos dictan normas...

ESTRIBILLO: Nos llevan raudos, hacia un mañana que se nos borra, que se empaña y nos han dicho, que lo que somos est ahí.

Nos dictan normas...

FALTA FIRMA AQUÍ! -

Bé, primer de tot, dir que estic d'acord en què cadascú ha de aportar allò que pot en el nostre món. Està bastant clar: tots som diferents, tots tenim alguna cosa, i tots podem contribuir a que el món millori. Per altra banda, tot això dels joves emprenedors que canviarem el món em sembla bastant pretensiós. Bonic, però pretensiós. Estudiant a les universitats capitalistes i fent servir el model capitalista no ens girarem en contra el model capitalista. En el cas que ens hi vulguéssim girar, no podríem. I per què no podríem? Perquè ja s'ha intentat i no ha funcionat, i perquè sembla que és el sistema menys dolent, sempre que el capitalisme funcioni en democràcia. Estiguem emprenedors o no, hi ha uns cercles de poder que NO es poden canviar. NO es poden canviar. El món actual funciona d'aquesta manera. Amb això no estic dient que ens assentem al sofà i mirem la tele. Estic dient que enlloc de dir "Contra el poder", el que hem de fer és començar des de la nostra persona. Si un cultiva el seu interior, farà que el seu exterior estigui millor. Imagineu que tots ho féssim... caldria dir "Contra el poder"? Penso que no, perquè aquest super "poder" tan criticat és el que ens dóna una Seguretat Social i el que fa que posin a la presó l'assassí en sèrie. El que s'ha de fer és MILLORAR el sistema, no DESTRUIR-LO. Per millorar-lo, cal que cadascú faci una introspecció (va començar Sòcrates dient-ho) i millorar-se a ell mateix. Quan algú millora, l'univers, encara que sigui de manera ínfima, també millora. I penso que si tots intentem millorar, el món funcionarà millor. La filosofia juvenil d' "anti-tot" em resulta bastant absurda i per tant, quasi que la podem deixar al calaix. No estic d'acord en culpar la resta del que passa al món. Comencem per nosaltres mateixos.

Judit Neddermann