Debat+avortament

Debat aristotèlic sobre l'avortament. Expressa la teva opinió!

hola! bé, no se molt bé com començar aquest debat, així que he estat buscant un vidio, de la pelicula de Juno, en el moment en que ella es decideix per no avortar. Juno té 16 anys, i a la primera relació sexual queda embarasada, els seu pare i la dona del seu pare la recolzen i li diuen que el millor que pot fer es avortar. Ella es decideix per avortar i quan arriba a la clínica, troba a una companya de la seva classe que va dient " tots els nens volen neixer, tots els nens volen neixer". Juno sembla tenir molt clar el que ha de fer però aquesta noia, li diu. 2el teu bebé probablement tingui ja un cor, i senti dolor.. i més tard li diu a més segur que ja té ungles als dits". a Juno aixó li impacta una mica i quan entra a la sala d'espera només sent el soroll que les ungles de les dones que també van a avortar picant o rascant... Juno marxa corrents de la clínica i decideix tenir el fill i donar-lo en adopció.

aquest és el vidio. http://www.youtube.com/watch?v=N3G48HsLPnU

jo, crec que és molt dificil opinar fermament un SI o un NO, en aquesta questió, cada persona és un món, i cada persona viu la seva pròpia situació. crec que en contes d'estar a favor o en contre, per molt que hi hagi una vida en joc al darrera, hem de pensar que la mare també passa per un moment molt dificil psicològicament desprès d'haver avortat, que el nen que hauria de neixer, potser no tindria una bona vida, si la mare es massa jove i no hi ha pare per exemple el nen no serà cuidat com cal. per tant, hauriem de saber cada situació personal de cada persona que es decideix per avortar per tal de poder opinar, no es el simple fet de ai mira vaig a avortar, hi poden haver molts problemes, tan per la mare com per el futur fill o com diu Aristòtil, futur persona en potència. es cert que estas treient una vida, però aquell nadó encara no ha "viscut" fora de la panxa, tot es diferent, i a vegades val més no viure que malviure. crec que la opció que en aquest cas tria Juno, es encertada, però és evident que tenia una familia al darrera que la recolzava. l'adopció de aquesta nova criatura és una bona sortida. crec que per Aristòtil que sempre busca el punt mig seria la millor opció, ja que no mataries a l'esser en potència i tampoc perjudicaries a la mare, potser massa jove per a cuidar el seu fill.

Itziar Picaza i Vilaseca

Si he de ser sincera, sobre el tema de l’avortament opino que.. no es pot acabar d’entendre o jutjar sense haver-ho viscut. Penso que s’haurien d’analitzar molt bé les circumstàncies i fins i tot potser seria insuficient. És cert que és possible que en el moment en que una dona es queda embarassada en el seu interior ja hi ha un ésser viu, però si decideix avortar els seus motius ha de tenir sinó no crec que ho fes ningú. I algú dirà, doncs haver pensat abans de practicar relacions sexuals sense protecció. Ja però, i si la noia ha estat violada? Si la protecció ha fallat? Això no se sap… i per aquest motiu em nego a declarar-me en contra. Per altra banda, he de dir que potser si jo em trobés en una situació similar segurament no seria capaç d’avortar. Però com he dit abans... una ho ha de viure per parlar-ne amb més profunditat. Quant a Aristòtil, diria que en el precís moment en que l’òvul és fecundat, dins la dona ja hi ha un ésser en potència que esdevindrà un nen/a quan estigui prou format. No crec que en aquest sentit s’equivoqui, perquè és cert que d’aquell embrió sorgirà un fetus i finalment un nen, però tot i així encara no pot sentir, veure, pensar, actuar... només existeix i ha de passar un temps per a que tot això succeeixi. No obstant això, torno a repetir: no em decanto a favor ni en contra.

Marta Piñero Julià

+ En referència al que han dit l'Itziar i la Marta, hi estic d'acord: cada persona és un món i el fet d'haver de sacrificar un ésser en potència, com diria Aristòtil, **no** és una decisió fàcil, ni molt menys (Tampoc crec que hagi de ser una decisió única i exclusiva de la mare, el pare té exactament el mateix dret si hi ha una IMPLICACIÓ MORAL,està clar!!). El filòsof defensa fermament la vida d'un fetus que en aquell precís instant no sent, no pateix dolor, no pensa (és normal! s'està formant!!). Però realment Aristòtil està mirant pels interessos dels dos implicats? M'explico: ell té en compte el que pot estar sentint la mare quan pren aquesta decisió, i les conseqüències que a la llarga en derivaran a la seva vida? **__NO!!__** L'avort no és un joc, i si una dona es veu obligada a prendre aquesta decisió (com ha dit la Marta) els seus motius en tindrà. El que Aristòtil està reivindicant amb aquest punt de vista és **la veu que no parla** (defensa la futura vida d'algú que en el present no té consciència, ni coneixement, ni capacitat per expressar amb paraules el dret a viure, fins aquí d'acord) però no tots "els algús" tindran una vida desitjable, i qui millor que la mare per saber-ho. Em decanto pel sí de la balança, estic a favor de l'avortament. Crec que la mare ha de tenir el dret a decidir el millor pel nadó que haurà de cuidar i potser val més que no neixi si no ha de tenir unes condicions de vida òptimes. Una última cosa: "Para los efectos civiles, sólo se reputará nacido el feto que tuviere figura humana y viviere veinticuatro horas enteramente desprendido del seno materno" (article 30 del codi civil). Segons la llei, no es considera "persona amb drets" fins què passen 24 hores des del seu naixement. Curiós si més no.

Núria Albesa

Estic a favor de l’avortament dins d'uns límits. Crec en la llibertat per a escollir què ha de fer un mateix amb la seva vida i encara més, crec en la llibertat per escollir què s'ha de fer amb un "projecte"(diguem-li així) que dependrà d'un mateix. El dilema general comença perquè ningú es posa d’acord en quin moment el fetus esdevé persona. Crec que ens hem de basar en quan aquest fetus comença a desenvolupar el sistema nerviós central, o el cervell i amb tot això el patiment i la consciència. Quan es passi aquesta línia (que s'acostuma a fixar als tres mesos més o menys) allò ja no serà un feix de cèl·lules multiplicant-se, sinó una persona creixent. És en aquest punt on penso que ja no es pot avortar. Fent referència a l’argument aristotèlic de l’ésser en acte i l’ésser en potència, trobo que és cert que un fetus és home en potència, però personalment aquest “ser en potència” no el considero tan important com l’ésser en acte. Crec que l’ésser és l’ésser present, i el que serà en un futur no té tan de pes com el que és en el moment. Per tant, si ens trobem davant d'un feix de cèl·lules, el fet que sigui home en potència no trobo que tingui tanta importància perquè l'ésser en acte i el deixar d'ésser no li comportarà patiment en el present. Per tant, l’argument “el nadó és home en potència” que s’utilitza en contra de l’avortament el comprenc però no em convenç. A part de tot el tema científic (quan un és persona i quan no), penso que en tot aquest debat hi ha la figura oblidada de la mare. La mare és la persona més important en tot aquest afer, i ella hauria de ser absolutament lliure de decidir si vol tenir una criatura o no la vol tenir perquè és ella la que haurà de suportar aquesta càrrega de per vida (càrrega en el bon i el mal sentit de la paraula, depenent del cas). Puntualitzo el "decidir-se". El decidir-se abans dels tres mesos d'estar embarassada, que té temps per saber que espera una criatura. No vull menysprear la figura del pare per res: també hi té un paper. Sense ell no es podria haver engendrat el fetus. Ara bé, crec que les conseqüències físiques i psicològiques que es desencadenen en la mare (tant si avorta com si no) són més potents, de manera que penso que el paper de la mare és més important. Amb tot això, penso que un estat ha de garantir la opció de tria en un cas d’aquestes característiques. És a dir, una persona que no vol avortar per conviccions personals o religioses que no avorti; però una persona que està decidida a avortar, com és possible que no pugui? També voldria afegir el rebuig que m’inspira la posició catòlica en aquest aspecte. Afirmen que és una violació a la vida que Déu ha donat en aquell fetus. S’oblida totalment el paper de la mare. Importa més aquell fetus, que no té consciència ni raó, que la pròpia mare, persona vivent que necessita tirar endavant. COM ÉS POSSIBLE? M’agradaria afegir la opinió d’un capellà d’Estats Units: // "El pecado más horrible que se comete en el mundo occidental, es el asesinato de millones de niños que no han nacido. Si no detenemos este baño de sangre vendrán los bárbaros y destruirán nuestros templos, porque Jesús rehusará habitar en ellos si no le damos la bienvenida en sus niños más pequeños. ¿Cuántos hombres y mujeres tendrán que bajar la cabeza avergonzados cuando se escriba la historia de los Santos Inocentes'? A las madres de Belén les arrebataron sus hijos. ¿pero qué está sucediendo en el occidente cristiano?... la sangre de estos niños asesinados clama al cielo, y su llanto será oído por el Dios Justo". // Trobo que és absolutament aberrant que un capellà estigui carregant de culpa a totes aquestes mares (i pares) que han hagut de prendre una decisió tan difícil. Creure’s amb el dret de decidir què ha de fer cadascú amb la seva pròpia vida i atrevir-se a jutjar-ho d’aquesta manera, __sempre culpant__, no ho trobo correcte. Bé, m’interessava fer aquesta puntualització sobre l’Església Catòlica perquè crec que està molt implicada en aquest afer i condiciona molt a l’hora de pensar una cosa o l’altra tot i que no en tots els casos. Només és una crítica a la posició de l'Església, no és un atac a la religió ni a la fe cristiana catòlica.
 * // Padre Warenfried van Straaten al Congreso Internacional de la Familia en Viena: //**

__CONCLUSIÓ__ En l'àmbit legislatiu, crec que s'ha de fer una llei que permeti avortar fins als tres mesos i que si la mare passa d'aquesta data i es decideix a avortar, el cas pugui ser estudiat i es prengui una decisió ajustada. Per exemple, si una mare no vol avortar i als cinc mesos d'embaràs, el fetus desenvolupa una malformació greu, crec que és un possible cas en què es podria deixar que la mare avortés passats els cinc mesos. Ara bé, si ens trobem davant d'un embaràs de cinc mesos i la mare no vol tenir aquella criatura perquè no la podrà cuidar o quelcom similar, penso que la poden fer néixer i que sigui l'estat qui s'encarregui d'oferir al nadó una nova família.

Judit

De moment veig que el debat es decanta cap a una opinió al si a l'abortament (respectant, així, la decisió de la mare), però jo voldria questionar-me el fet que no es té massa en compte la opinió de la mare quan en realitat aquesta és la més important. Pregunta a l'aire (a veure si això fa que debatim i que la gent s'animi més a participar en el debat que es comença a posar interessant): realment, creieu que és més important la mare que el futur nadó? (pot ser que estigueu convensudissims, no pretenc canviar la posició de molta gent que veig que té clarissim que si l'ésser/fetus (millor anomenar-lo així que no pas "feix de cèl.lules", no?) no ha passat dels tres mesos "no s'ha de tenir en compte" que en un futur serà algú. Són respectables totes les opinions i la meva és aquesta): penso que per sobre de tot __hem de tenir respecte sobre la vida humana__, crec que ningú té "el dret" de decidir acabar amb la vida d'una altra persona o si més no de prendre una decisió per ella, tot i així és clar que hi ha diverses situacions i MOLTES d'aquestes complicades. També és cert que al referir-me a vida humana no tothom hi estarà d'acord, però jo penso que si abortes estas decidint negarli la vida a algú que en un futur podria crear la seva pròpia (i ptser encertar-la una mica més que no pas tu). I en aquest cas no sabem si aquest fetus decidiria viure o morir, el més probable és que decidis el primer. No creieu que és veritat el que diu Aristòtil de que existeix un fetus en acte però que passarà a ser ésser en potència? d'acord que no té sentiments, organs vitals, pot ser que no sufreixi, etc, però hem de tenir en compte que si no prenem la decisió de l'abortament aquest "insignificant fetus" arribarà a ser una personeta, amb cames, braços, cor... plorarà, riurà, menjarà... trobo que això pot més que qualsevol altre decisió, en la meva opinió, encara que tot estigui escrit en futur. Fins i tot puc atrevir-me a dir que és una acció bastant __egoista__ negar-li la vida a una FUTURA persona humana, encara que com he subrallat sigui FUTURA. Realment encara que no sigui un ésser en potència ara podem negar-li que arribi a ser-ho? És veritat que hi ha situacions molt dificils i probablament parlo fredament però aquests dies que he estat fent el Treball de Recerca (la infància i l'adolescència institucionalitzades) i he vist que és pot tenir un fill, i encara que sigui un trauma psicològic per la mare (personalment per mi també ho seria matar al futur ésser), donar-lo en adopció. Crec que així li estas donant una oportunitat a algú i no estas pensant només en els teus "traumes", el fetus té la culpa de que t'hagis quedat embarassada sense desitjar-ho? Ara bé, aquí la valenta de la puxi defensa la vida per sobre de tot però no té en compte què passaria si aquest futur ésser en potència fos fruit d'una violació, etc. així que en el fons penso que NO S'HA DE CONDEBNAR (com ens ha mostrat la Judit a l'article del capellà) a algú per què aborti, ja que s'ha de respectar tota opinió i també tinc en compte que és MOLT DUR tenir un fill a la nostra edat o en situacions precàries. Apa, a debatir! (esper-ho no haber dit cap cosa fora de context i no haber ofès a ningú, si es així esper-ho que no m'ho tingueu en compte).

Maria Pujol

Respecte el tema de l'avortament he de dir que trobu una barbaritat arribar a l'extrem de tindre-ho que discutir, i encara més a escala estatal. El fet és que no trobu la raó de la seva prohibició. Em suposo que el fet per el qual ha estat prohibit ha estat per la religiosa, clar que he de dir que jo no ho sóc i per tant ho veig tant clar, però el fet és que portem forces anys en que ens estem basant el el repecte mutu entre ciutadans, i trobu completament absurd prohibir a una noia, la qual pot ser totes i cadascuna d'elles, que per un simple descuit puguin destrossar les seves vides perquè l'estat prohibeix tirar enrere una cosa que mai ha desitjat, i que a sobre no hi hagi una raó quoerent per la qual li és prohibit. Segons Aritòtil aquest fetus o embrió és un ésser humà en potència, pero no em de deixar de banda que per di algu, aquest ésser està en la completa ignorància, per no dir que no és pràcticament un ésser viu, de manera que desde el meu punt de vista, avortar és esta matant lu que és igual a un vegetal, i que la prohibició de l'avortament el que pot comportar són repercussions molt pitjors per a la noia concebuda, que li marcarà tota la seva vida, i per tant penso que és ella qui ha de tenir tot el dret a decidir què és el que vol fer, perquè si no ho vol tirar endavant, obligar-la a tenir que aguantar am la carga part de destrossar la seva vida, és regalar-li probablement una vida trista al nedó. En definitiva, ja és hora que ens deixem de certes tonteries.

Jordi tarrés

Jo,com en Tarrés trobu una barbaritat tenir que discutir sobre el tema de l'avortament.No trobu una raó prou convincent per prohibir l'avortament de forma controlada. Una noia jove que no té els medis per mantenir el seu futur fill o que ha sigut violada hauria de tenir almenys la possibilitat de poder avortar. En la societat actual on tots som iguals,qui som nosaltres per dir a una mare que pot fer o no amb la seva vida i la del seu futur fill. Amb això,no vull dir que sigui partidari de l'avortament.Crec que la possibilitat de l'adopció és la millor per la mare(que no te que cuidar el nen),per el fill(que podrà viure) i per la família que realitzarà l'adopció. En conclusió,crec que el nen te dret a nèixer,perquè és un ésser humà en potencia i crec que la mare a de tenir la possibilitat de triar entre les diferents opcions abans de decidir.

Gerard Cabezas.

Per començar, dir que el tema aquest del avortament és força complicat. Jo no n'estic ni a favor ni en contra, però prohibir-lo no és cap solució ni molt menys. Posem el cas d'una dona que ha estat violada o que s'ha quedat embarassada perquè les mesures anticonceptives han fallat. Si no vol tenir el fill (perquè és massa jove, no té recursos per mantenir-lo, la seva vida podria córrer perill...el que sigui) però hi ha una llei que li prohibeix avortar...l'ha de tenir per força? I arriscar-se a les conseqüències quan no en té cap culpa? No trobo que sigui just. Hauria de poder decidir què fer. I que no existeixi cap llei que el prohibeixi, no vol dir que totes les dones pensin en avortar. Potser prefereixen donar-lo en adopció, potser al final decideixen seguir endavant i tenir-lo... Això depèn de la persona. Per tant, prohibint l'avortament només limitarien la llibertat de les dones i les podrien posar en situacions dolentes per a elles. Si és legal, elles podrien triar què fer. I trobo que és una decisió molt personal i que segur que costa molt prendre-la, no crec que decideixin avortar i es quedin indiferents. Segur que és una cosa que les marca de per vida.

D'altra banda, cada cas és diferent i únic i per desgràcia no hi ha una llei que pugui ser aplicable a tots. I aquest és el problema principal de les lleis. Per això, no és que estigui a favor de l'avortament, vull dir, que no estic d'acord que quan et trobes amb un embaràs no desitjat la millor solució sigui avortar. Però menys estic en contra de prohibir-lo, per les raons que he donat abans. Cal que la mare trii i pensar en el present, no en el futur. Quan el fetus encara és un munt de cèl·lules que no senten o pensen...avortar potser no és tan greu. És cert que en el futur esdevindria una persona, però jo soc de les que pensen en present. Per tant, no prohibim l'avortament. Confiem en la dona embarassada i la seva capacitat de triar el SEU futur. Al cap i a la fi, la que tindrà un possible càrrec de consciència serà ella, no nosaltres.

Carla Cardona

Aviam, primer m'agradaria dir que crec que no és absurd debatre el tema de l'abortament com certifiquen en Tarrés i en Gerard, ja que crec que són importants les dues posicions tan la de l'ésser conscient en aquest cas la mare i el conjunt de cèl·lules que esdevindrà ésser.Llavors cal posicionar-se a una banda o altre depenent del que considerem més important la vida i les repercussions que pot tenir tenir una criatura per la mare o el fet de privar la futura vida d'una persona. Jo personalment em decanto per la primera encara que sigui egoïsta perquè a vegades hem de saber mirar per nosaltres mateixos i no arribar al punt extrem de l'altruïsme. considero que el present és l'important per tant si aquest "feix de cèl·lules"com ja han esmentat abans, no sent, no pateix, no és conscient la dona té dret a decidir.En el moment que tracem aquesta ratlla ja no hi estic a favor.

Laura Gràcia Neddermann

_

__Sincerament, crec que no s'hauria d'avortar, deixant al costat les meves creences, i crec que no s'hauria de fer perquè no crec que hi hagi cap situació tant extrema com perquè hagis d'avortar, si no tens diners i no el vols criar, el fiques en adopció o qualsevols altre cosa, però no el matis! És trist haver de matar al que més tard seria el teu fill. Si no vols tenir un fill, doncs ja no dic que no hagis de fer l'amor, però almenys sigues més preventiva. L'única excepció que faria en cas d'avortament seria en cas de violació, tot i així la mare que avorta segur que al cap del temps hagués pensat com hagués sigut el seu fill, com a gaire bé totes, i en segon cas, si la mare al tenir el fill, tingués possibilitats de morir la mare, en aquest cas ho veig més correcte. Tampoc puc jutgar a la gent que ho fa, perquè per alguna raó ho faran i jo tampoc puc dir res perquè mai estaré en aquella situació, però només demano que es vigili.

David Serra Altarejos__

_

Primerament m’agradaria deixar clara la meva postura abans de comentar qualsevol cosa. L’avortament com ja sabem tots és motiu de debat (sinó ara no estaria escrivint) i per tant hi ha opinions i objeccions sobre aquestes, personalment sóc partidari d’un terme mig dins el que engloba l’avortament.

D’una banda estic a favor del que es considera avortar, ja que en el cas d’un embaràs no desitjat, els pares, però sobretot la mare pot escollir el seu futur i per tant el de la criatura, encara que aquesta en potència pugui arribar a ser un ésser.

D’altra banda crec el fet d’avortar és una decisió molt difícil en segons quins casos, en la majoria suposo. El fet de trobar-te davant la possibilitat de negar una vida humana suposa un gran dilema que et pot portar a avortar o bé a tirar endavant l’embaràs. D’aquí deriva l’altra vessant de la meva opinió, seria tothom capaç d’actuar tal i com a exposat en els seus comentaris?, difícil.

Amb tot això vull dir que l’avortament hauria de ser una opció per a qualsevol embaràs no desitjat, però tot i això determinar una acció correcta en aquesta situació és molt complicat.

Genís Serra Romeu

http://www.youtube.com/watch?v=il_VbIPcxzo Quant a la meva opinió, no estic ni a favor ni en contra de l'avortament. Cada cas específic és diferent i cada dona embarassada té la seva vida i ha de prendre la decisió que consideri més oportuna. Crec que no es pot generalitzar.
 * ZP al programa "Tengo una pregunta para usted" parlant del tema en qüestió**

Juan Álvarez-Campana

Personalment crec que cada cas d’avortament és diferent i que alhora de decidir, la dona i el home, han d’escollir l’opció que ells creguin que és la millor, depenent de les circumstàncies en que es trobin. Per això no estic ni a favor ni en contra de l’avortament, l’únic que penso és que cadascú té la llibertat de decidir el que fa amb la seva vida i per tant decidir, en cas, si es vol avortar o no. Marc Luceño  Segons la meva manera de pensar crec i opino que el tema de l’avortament és en cada cas tot un món. No és estar-hi en contra o a favor, sinó analitzar-ne les causes per les quals es practica, i un cop estudiades veure quina és la millor solució per a cada cas. Ja que en aquesta vida cada persona i cada problema o cas és totalment diferents i com a bones persones ho hem de respectar. Per tant fins que a un no li arriba el moment en que es troba en aquesta situació, no pot saber del cert si realment ho faria o no. Donat que les conseqüències que això et pot comportar posteriorment, no té les pots arribar a plantejar fins el moment que t’hi trobés.

Carla Cruxent Batlle

El tema de l'avortament és molt delicat, de la mateixa manera que ho són tots aquells que involucren la vida humana, com ara l'eutanàsia. La meva posició al respecte és clara i contundent : hi estic a favor. Dins dels marges de la legalitat, és clar. Sempre i quan els pares del futur nadó arribin a un consens, l'avortament s'hauria de dur a terme sense traves, ja que, segons el motiu, no és pas un assassinat sinó una alliberació. A primera vista, la meva afirmació podria semblar freda i despietada però cal recordar que un fetus no sent. I si no sent, no pateix ni prèn consciència del que l'envolta ni tampoc del que pot arribar a ser algun dia. Aquesta és la clau de l'assumpte perquè al cap i a la fi, el que realment conta és el dolor de l'afectat, que no és altre que el mencionat fetus. Si bé és cert que no té capacitat de decisió, aquesta responsabilitat recau sobre els progenitors, que en el meu modest parer, són lliures d'escollir. La decisió que prendran serà absolutament personal i evidentment marcada per unes circumstàncies determinades i particulars. En definitiva, aposto per una total llibertat a l'hora d'avortar. Això sí, els motius han d'haver estat analitzats prèviament amb una cura extrema i les deliberacions posteriors, molt ben meditades.

David Martos

L'avortament és un tema molt difícil de tocar ja que hi ha dos bàndols en joc: la mare i el futur nen(que de moment només és un fetus). Estic a favor de l'avortament si les causes per les que la dona vol avortar són dignes per fer-ho, com per exemple si ha estat violada, si no pot mantenir el futur fill per manca de dinera, de casa, de salut etc... i no vol donar-lo en adopció. Cada dona que avorta penso que no ho fa pas per gust sinó per com ja he dit per unes causes tot i que molta gent pensa que la solució fàcil es tenir el nen i després donar-lo en adopció i oblidar-te per sembre del nen que has portat a la panxa durant 9 mesos, no és tan fàcil perquè com a molts dels casos pot portar a problemes psicològics per a la dona, no és una solució fàcil. En conclusió, penso que cadascú és lliure de si vol avortar o no però sobretot amb unes causes dignes al darrera. també estic a favor ja que en un principi el fetus no sent, no pensa, practicament no està format quant es descideix avortar. estic d'acord com altre gent a dit que és una acció egoista per part de la dona però és l'esser que està viu i que per tant importa en aquell moment.

Adriana Pascual

El tema de l'avortament és molt complex degut a que hi intervenen dues parts implicades que depenent de cap a on decantis la balança pots prendre una posició o una altra. Per una banda hi ha la figura de la mare, aquesta que porta una vida dins i que considero que té el dret de poder decidir, obviament depenent de la situació i les circumstàncies, sobre si pot afrontar la vida fent-se càrrec d'un ésser humà que estaria sota el seu cuidado. El que no és justificat de cap manera és el fet que després de tenir una relació sexual consentida vulguis avortar, en aquest cas és del tot injust treure la vida a una persona per una irresponsabilitat. Resumint, considero que l'avortament només es pot basar en fets individuals i sense generalitzar per què cada cas és diferent, i per tant, cada cas necessita un estudi profund sobre les causes,motius, raons i de tot això extreure'n una conclusió i una resolució que afavoreixi del tot a la vida, ja sigui a la mare o al fill. El nadó, fetus, nen té dret a la vida i ningú li pot treure però aquí decideixen els vius, cnsiderant que un fetus no és un ésser viu, però la justicia no pot decidir d'alguna forma ni condicionar la teva vida, la de la mare amb una llei general sense aprofundir en cap cas, sempre i quan no hagis fet res que sigui jutjable, ja que la teva vida és només teva i tu decideixes per tu assumint les conseqüències dels teus actes.

Elisabet Claus.

Penso que qui és suficientment responsable per mantenir relacions sexuals també ho ha de ser per afrontar les repercussions que això comporta si no es prenen les mesures necessàries. No obstant això, sempre hi ha l’ excepció; accidents o situacions difícils ( familiars, violacions.. ). Em d’ estar atents a totes aquestes situacions i possibilitats i valorar el tema de l’ avortament a partir d’ una d’ aquestes, no quan la falta de maduresa s’ apoderi de la gent. En aquests casos també es podria valorar i reflexionar sobre l’ adopció. Pot ser seria el més adient, però d’ aquesta manera la dona també hauria de patir una gestació possiblement traumàtica, i estic segura que el vincle mare-fill s’ establiria i seria encara més dolorós el moment de cedir al nadó a l’ estat. Però que és més dolorós.. tenir remordiments per un avortament o per haver “abandonat” al teu fill? La veritat és que no ho sé, però ambdues opcions han de ser molt dures. També m’ agradaria poder reflexionar del preu que tindria per una menor tenir un fill ( encara que es donés en adopció el fet de quedar embarassada, de veure les modificacions que es produeixen en el cos, de perdre assistència a l’ escola i l’ endarreriment que això comporta, ... situacions per les que una nena de 14-15-16... anys no està preparada ) També m’ agradaria defensar la posició de la dona davant la idea de que l’ home té el mateix dret a decidir. Sé que moralment és decisió dels dos membres d’ una parella, però que passa si la dona no vol tenir el fill? Ha de patir tot una gestació? Quin preu psicològic té això per ella? Penso que seria una situació molt desagradable perquè en cert punt estaríem obligant a una dona a tenir un fill. A partir d’ aquesta opinió pensareu..i l’ home que? La veritat és que no ho sé, no tinc més arguments per defensar la meva posició però està clar que penso que la decisió és de la dona. Al llarg de tota la parrafada podreu veure que em posiciono per l’ avortament sempre i quan sigui abans dels tres mesos de gestació, ja que tal i com diuen els experts el fetus encara no està desenvolupat, encara que quan més aviat s’ avortés millor. Sé que Aristòtil diria que estem matant a una futura persona en potència, però per meditar sobre aquest tema no hem de pensar només en filòsofs.. la declaració universal dels drets humans diu clarament que tots tenim dret a la vida, però cal anar més enllà de les lleis establertes i valorar cada cas individualment.

Marta Vallejo Claret.

Estic bastant d'acord amb el pensament d'en Gerard i de l'Eli. Crec que una de les situacions en què jo permetria l'avortament és en la de la violació d'una dona, ja què és bastant lamentable prohibir a una persona avortar quan ha hagut de passar per una situació molt dura i difícil com és aquesta, i a sobre, haver de tenir un fill que ni ella mateixa a desitjat. I.. què hauria de fer la dona, cuidar i veure crèixer un fill que ni ella a desitjat, i a sobre, que és fill del seu violador, persona que, recordem, li a esfonsat i destrossat la vida? Ja sé que el pobre individu (fill) no en té la culpa, però crec que si la mare vol avortar i no vol haver de viure aquesta situació, se li hauria de acceptar, encara que sigui difícil i complicat de entendre per una part de la societat i per persones que tenen el mateix pensament que Aristòtil.

Enric Bajona.