Dissertacions+Filosòfiques


 * __Aquesta és la pàgina de les Dissertacions Filosòfiques del grup de 2n. de Batxillerat E/I__**

__ DISERTACIÓ FILOSÒFICA: QUÈ ÉS LA REALITAT __ Realitat és una paraula que prové del llatí (res) que vol dir coses. Per tant podríem definir la realitat com a coses, objectes i tot allò que podem percebre pels sentits. Però si ens quedem amb la primera definició, què passaria amb el sentiments o emocions? Estem afirmant que no són reals? Aleshores la realitat pot esta definida de moltes maneres de les quals cada individu te tot el dret del món a classificar segons els seus criteris, les coses reals de les que no ho són. Com és l’exemple de la religió. Podem dir que Déu es real? Un altre exemple seria el de la vida en altres planetes. Podem pensar que no estem sols en tot l’Univers? Respecte als anteriors exemples podem dir que la realitat és una paraula amb un significat molt subjectiu i que personalment jo crec que és tot allò que està demostrat científicament o bé que la mateixa persona ho a pogut comprovar amb els seus pròpis sentits. Ara bé, que es cregui en un Déu, no vol dir que sigui real, sinó que, trobo que simplement és una qüestió de fe i creences, i que per tant, no és correcte dir que és una realitat. Cal tenir en compte que moltes vegades tot allò que esta amb contacte amb nosaltres, al percebre-ho, molts cops arribem a distorcionar la realitat i la convertim en una realitat nostra, és a dir, que mai percebrem la realitat tal i com és També, molts cops es defineix com allò que existeix, però podem pensar què existim? O també es defineix com allò que és vertader. Algunes cites sobre la realitat d’alguns filòsofs són les següents: -La única verdad es la realidad. [|Aristóteles] -Todo lo racional es real; y todo lo real es racional. __ [|Georg Wilhelm Friedrich Hegel]  __ ( // Filòsof alemany) // -La realidad objetiva acaba de evaporarse. [|Werner Karl Heisenberg] ( // Filòsof i físic alemany) // En definitiva, penso que la realitat ha de ser definida per cadascú, ja que, té una definició massa subjectiva i gens comprovada. Per què qui és el què ens diu el què es real del que no ho és?

Laura Díaz

__**LA REALITAT ** __
Se’ns fa difícil perfilar una definició amb paraules precises que delimitin què és la realitat, que siguin capaces de generar una resposta universal i completament objectiva. De fet, durant el decurs de la història han sorgit moltes teories al respecte. Què és real i que no ho és? Som reals o formem part d’una fantasia? És real el món que ens envolta? La realitat és entesa com el conjunt d'entitats que existeixen, pressuposant que existir equival a ésser real. La manera més immediata que tenim per percebre-la és a través dels sentits i és a partir d’ells que afirmem que som i vivim en un mon real perquè així cadascú, a la seva manera, ho detecta i ho sent. Però, prendre els sentits com a únic punt de partida possible per observar la realitat, seria un cometre un greu error. En són un clar exemple les il·lusions òptiques i els miratges. Són fruit de la nostra imaginació, som nosaltres qui mitjançant la vista creiem en la seva existència, però la pura veritat és que allà on estàvem convençuts que hi havia quelcom no hi ha res. Davant d’aquests casos seria convenient aplicar la lògica, la raó i una actitud crítica per tal de no caure en l’engany. El filòsof francès **René Descartes** conegut per la frase cèlebre “penso, per tant existeixo”, manifestà que si pensem és perquè existim. En el seu estudi exhaustiu va posar dubte fins i tot la seva pròpia persona, arribant així a la conclusió que no podem dubtar d’ algú que dubta i que si dubtem és perquè existim. He cregut oportú destacar l’aportació filosòfica del contemporani **José Ortega y Gasset** qui no va tancar en quatre paraules l’idea de realitat, sinó que va dissenyar una definició englobant-les totes: “Hay tantas realidades como puntos de vista”. ¿Percep la realitat de la mateixa una persona que és cega, d’una altra que gaudeix d’aquest sentit? La resposta és no. Cadascú de nosaltres interpreta i viu una realitat completament subjectiva, depenent de molts factors és clar, que no tenen perquè ésser compartits amb tota la resta i no per aquest motiu han d’esser menys vàlids

Núria Albesa.

Us deixo amb una frase :
 * Existe el destino, la fatalidad y el azar; lo imprevisible y, por otro lado, lo que ya está determinado. Entonces como hay azar y como hay destino, filosofemos. (Séneca)**

** **Júlia Vicent Puig.**
 * __Qui o què sóc jo ? __**
 * Una de les grans obsessions de l’ésser humà ha estat i segueix sent la recerca del seu origen, del nostre origen. **
 * D’ on venim, qui som, a on anem, són plantejaments que qualsevol de nosaltres ens hem fet i sempre hi ha un moment en que conscient o inconscientment volem trobar una resposta a aquesta gran incògnita: La nostra existència. Per trobar respostes a aquests interrogants molts pensadors es basen en que Déu és el creador absolut i en conseqüència és l’origen de tot, del que som i del que coneixem. **
 * Podem fer referència al pensador i filòsof René Descartes, en el sentit de que en aquest món, res té una explicació sense el convenciment de que Déu és el creador de tot, és l’ésser perfecte, ell és el punt de partida de l’existència del món, de l’ésser humà, i la seva reflexió sobre qui o què és la troba amb la conclusió: “penso, doncs jo sóc” per a ell el fet de ser ja li dona una resposta a tots els interrogants sobre l’ existència. **
 * Sóc el producte d’una evolució en constant evolució, amb capacitat de raonament, per tant de crítica, d’anàlisi, de percebre sensacions, d’estimar, de riure, de plorar, de corre, de saltar. El conjunt de tot això fa que sàpiga que sóc, que existeixo, però el qui sóc és el resultat d’un equilibri entre tots aquests elements que composen la meva personalitat. **
 * És necessari fer un exercici d’abstracció per arribar a treure conclusions lògiques. **
 * Des d’una perspectiva estrictament materialista i bàsica som el que veiem al mirall, som un cos físic. **
 * El present és l’únic que tenim, el que hi ha, mitjançant la nostra vida sabem que existim, per tant jo sóc el present però formo part d’un tot absolut. **
 * Del que sí estic segura és del que sóc: un ésser viu amb capacitat de pensar, fet que em confirma que existeixo, però com la nostra ment és una inesgotable font d’imaginació, tot intent de recerca sobre qui som o què som, només ens condueix a una resposta: Només som el present, la nostra personalitat ens situa en aquest present i ens defineix qui som i què som.

**Déu** La figura de Déu, els misteris que el rodegen, el enigmes que desperta i sobretot, la falta de fonaments més enllà de la fe cega que verifiquin la seva real existència han obert alguns dels debats i enfrontaments més directes i polèmics de la nostra història. Per tal de formar-se’n una opinió pròpia, crec que s’hauria de recórrer a preguntes bàsiques, com per exemple: qui és Déu? Quina és la seva funció? És l’home una invenció de Déu, o Déu una invenció de l’home? Per situar-nos, abans de tot he d’aclarir que tractaré més concretament el Déu pertanyent al cristianisme, la qual cosa no significa que exclogui els altres de les religions restants de les meves dissertacions. Per mi van junts en el mateix sac. Primerament, n’exposaré una definició ordinària : un Déu o divinitat és un ésser superior, no humà que representa allò sagrat. Però en algun moment l’home ha hagut de prendre consciència de la seva hipotètica existència. Moltes de les teories elaborades fins a dia d’avui apunten que aquest instant es produeix quan l’home comença a qüestionar-se la seva presència al món i qui o què va dur-nos allà on som. Podríem afirmar doncs, que com la filosofia, Déu va sorgir per donar resposta a l’inexplicable. Per tant, això no deixa de ser una confirmació que aquest ésser diví és una invenció. Marc Tuli, filòsof i orador romà, va dir a la seva època que “ la pròpia naturalesa ha imprès en la ment humana la idea d’un Déu”. I és que hi ha veritat que és absoluta : l’home és feble. L’ésser humà té por al desconegut i a la incertesa. I són precisament aquests temors els que el condueixen a imaginar-se una entitat superior que ho justifiqui tot i que a més, compensi les penes de la mort prometent una vida millor. Si ens hi fixem bé, ens adonem que un individu no resa per donar una orientació a Déu, sinó per orientar-se correctament a sí mateix. Gilbert Keith Chesterton expressa aquesta necessitat tan humana en una clarivident afirmació : “ Quan es deixa de creure en Déu, de seguida es creu en qualsevol altre cosa”. Ara bé, posem per cas que encara algú segueix defensant la presència de Déu. Deixant de banda el recorrent i gastat tòpic de que és un fet no demostrable, no n’hi ha prou en aturar-se i contemplar ni que siguin uns segons com és de injusta i mal repartida la societat? L’existència evident del mal desacredita una divinitat perfecte, ja que hauria creat en la seva millor criatura, l’home, l’animal més perillós i fins i tot el seu propi botxí. Metafòricament, Nietzche va arribar a concloure que “ Déu ha mort. Sembla ser que l’han matat els humans”. Tota una incoherència. Per acabar, reconèixer que no és del tot possible afirmar si Déu tot poderós i omnipresent existeix. Tot i que per la seva reputació seria millor que no ho fes. Tal i com va deixar anar Woody Allen, prefereixo la ciència a la religió. Si em donen la opció d’escollir entre Déu i un aire condicionat, em quedo amb l’aire condicionat.

David Martos