Lectura+Descartes+(1225-final)


 * __Lectura de Descartes (1225 fins el final)__

Carla Cardona, Imma Renilla, Nadezda Pérez i Núria Albesa 2E/I** || “ I tota la força de l’argument que he usat aquí per provar l’existència de Déu, consisteix en això: que reconec que no seria possible que la meva naturalesa fos tal com és, és a dir que tingués en mi la idea d’un Déu, si Déu no existís veritablement. “ […] || || “Reconec que és impossible que mai m’enganyi, ja que en tot frau i engany s’hi troba alguna forma d’imperfecció.” || || Descartes convida a contemplar la perfecció de Déu mentre l’esperit ens ho permeti. La fe ens dona aquesta felicitat soberana. Segons Descartes, la causa d’aquesta felicitat és el raonament metafísic per tal d’arribar a la certesa que Déu existeix. || “Em sembla molt adient aturar-me algun temps en la contemplació d’aquest Déu tot perfecte, d’apreciar els seus meravellosos atributs, de considerar, admirar i adorar la incomparable bellesa d’aquesta immensa llum,” […] || || “Hi ha molt poques coses que es coneguin amb certesa de les coses corporals, que n’hi ha moltes més que ens són conegudes respecte de l’esperit humà, i encara moltes més del mateix Déu”. […] || || || “Experimento en mi mateix un cert poder de jutjar, la qual cosa sens dubte he rebut de Déu, de la mateixa manera que tota la resta de coses que posseixo, i, com que ell no voldria enganyar-me, és cert que no me l’ha donar tal que pugui errar mai, si l’usés com cal”. || Línia 1338 || __ L’error __ és un defecte que em fa ser imperfecte. || L’error és un defecte que tenim els humans ja que el nostre ésser és finit, és a dir, té limitacions. Tot i això, no podem culpar a Déu ja que aquest ens ha donat un conjunt de qualitats, com; la capacitat de raonar, de distinguir el bé del mal, de poder jutjar de manera adient, entre d’altres. Per tant, no seria just culpar i responsabilitzar a Déu de les nostres imperfeccions, ja que aquestes es produeixen per què som éssers imperfectes. || // L’error no és pas una cosa real que depèn de Déu, sinó que és solament un defecte. // // Per què la potència que Déu m’ha donat per discernir el vertader del fals no és en mi infinita. // || Línia 1344 || __ L’error és __, a part d’un defecte, __una privació__. || No és suficient entendre l’error en si mateix com un defecte, sinó que també l’hem d’entendre com una privació que tenim, és a dir, alguns coneixements que no sabem i hauríem de posseïr. No obstant això, Déu no ens ha donat una facultat que sigui imperfecte, en canvi, ha permès l’error i el mal ja que ell vol el millor per nosaltres, i si mai fallem, tampoc mai millorarem. || // No és pas el simple defecte o mancança d’alguna perfecció que no és donada, sinó més aviat una privació d’algun coneixement, que sembla que hauria de posseir. // || Línia 1361 || La meva capacitat m’impedeix arribar a compendre les intencions de Déu. || La majoria de les coses que fa Déu no les podem compendre per què la nostra intel.ligència és feble i finita; en canvi, la intel.ligència de Déu és inmensa i infinita, per tant, no podem dubtar de la seva existència. || // No m’haig de sorprende, si la meva intel.ligència no és capaç de comprendre per què Déu fa el que fa, i que així no tinc cap raó de dubtar de la seva existència. // || Línia 1381 || __ L’error __ també prové de la combinació de __l’enteniment finit__ i __la voluntat infinita.__ || Quan fem un error és per la perfecció de la totalitat de l’Univers, del nostre voltant i, la imperfecció del nostre enteniment. Llavors, com Déu té un enteniment o poder infinit, no pot negar o errar qualsevol cosa. || // Per què la mateixa cosa que amb alguna mena de raó podria potser semblar força imperfecte, es troba molt perfecta en la seva natura. // || Línia 1393 || __ La causa dels meus errors: __ la diferència entre l’enteniment i la voluntat (o lliure albir). || Els errors que fem es deuen a dues causes: __l’enteniment__, és a dir, el poder que tenim de conèixer o formar idees i, la __voluntat__, el poder de triar les idees, d’afirmar-les o negar-les. La diferència principal entre enteniment i voluntat és que el primer és limitat i, el segon és infinit. La voluntat et permet triar, decidir, en definitiva, ser més lliure. Però, la verdadera llibertat és la guiada per l’enteniment, ja que si tenim l’enteniment clar, la decisió de la meva voluntat será lliure i, per tant, no serà una decisió presa amb indiferència o de manera inadequada. || // Els meus erros trobo que depenen del concurs de dues causes, a saber, del poder de conèixer que és en mi, i del poder d’elegir, o del meu lliure albir. // || L’error és un pecat (abús de llibertat) || Per tenir idees clares i distintes es necessita temps i esforç. La precipitació o impaciència fa que afirmi com a vertaderes idees encara confuses. És l’ús abusiu de la meva voluntat (poder d’afirmar o negar una idea) la resposable de l’error. || // “Essent la meva voluntat molt més ampla [...] ella s’extravia fàcilment i tria el mal pel bé, la qual cosa fa que m’equivoqui i pequi.” // || Línia 1550-1-2-3 || L’explicació de l’error. || Diu que hi ha un paral·lelisme entre l’explicació de l’error i l’explicació de l’existència del mal. Contraposa el problema de la falsedat i l’error enfront de la veracitat divina. Déu garanteix la veritat de les meves idees clares i distintes, però jo estic molt sovint equivocat; és Déu responsable dels meus errors? Descartes ho nega. || // Sens dubte, // // és en mi una imperfecció, que jo no uso pas bé, i que dono // // temeràriament el meu judici sobre les coses que no concebo // // sinó amb obscuritat i confusió. // || Línia 1563-4-5-6 || La finitud de l’enteniment. || Fa referència aquí als defectes humans que comporten el caràcter fràgil i versàtil de l’atenció humana, la finitud del nostre enteniment i que les nostres idees siguin sovint obscures i confuses. No s’ha de retreure a Déu aquestes mancances ja que sempre hi ha un mitjà de no fallar: suspendre el  meu judici, practicar el dubte metòdic mentre les meves idees no siguin pas clares i distintes. || // I m’adono prou bé que en tant // // que em considero tot sol, com si no hi hagués res més que jo // // al món, hauria estat molt més perfecte que no sóc pas, si Déu // // m’hagués creat tal que no m’errés mai. // || Línia 1592-3-4-5-6-7 || Cal suspendre el judici sobre idees que no són encara clares i distintes. || Un cop es descobreix la causa dels errors i les falsedats, es descobreix al mateix temps la manera d’evitar l’error i arribar al coneixement de la veritat. Sóc lliure de suspendre el meu judici i de practicar el dubte fins que les meves idees no siguin evidents. || // Que no fa judici sinó de les // // coses que li són clarament i distintament representades per // // l’enteniment, no pot donar-se que jo m’equivoqui, perquè // // tota concepció clara i distinta és sens dubte quelcom real i // // positiu, i per tant no pot tenir el seu origen en el no-res, sinó que necessàriament ha de tenir Déu com el seu autor. // || Línia || Com arribar al coneixement cert. || Aconsella passar un dia en cada meditació i dedicar, com a mínim, una setmana sencera en la lectura del seu llibre. La meditació és una mena d’exercici espiritual, que implica alguna cosa més que la simple reflexió. Es tracta d’una conversió del subjecte que medita; no es medita per saber moltes coses i convertir-se en un erudit, sinó per arribar a  ser un savi. || // Si aturo suficientment la meva atenció sobre totes les coses que concebré // // perfectament, i si les separo de les altres que no comprenc // // sinó amb confusió i obscuritat. // ||
 * ** Capítol/ Línia ** || ** Tesi /Idea ** || ** Comentari ** || ** Text ** ||
 * 1242- 1246 || __ Déu existeix __, no és enganyador. Ens ha deixat la seva marca: la idea d’un Déu perfecte. || Els humans som éssers totalment imperfectes i depenem de Déu. Ell com a creador ens ha deixat una marca: la idea de la seva existència; així doncs, explicaríem el plantejament d’un ésser perfecte cada vegada que observem sobre nosaltres mateixos. L’ésser humà però, al ser limitat no estarà capacitat per comprendre totes les idees que envolten el concepte de Déu creador i ésser com a tal.
 * 1300-1303 || Déu no ens enganya. || L’engany és imperfecte, maliciós i fins i tot feble. Déu és perfecte, per tant, no ens pot estar enganyant.
 * 1257- 1260 || La __felicitat sobirana__ s’aconsegueix amb la contemplació de Déu.
 * 1273-1276 || Les coses intel·ligibles, és a dir, les que estan separades de tota matèria. || Cos i ànima són divisibles. Els sentits ens enganyen, per tant, no podem tenir la certesa de creure en ells. Descartes declara que de l’ànima se’n poden coneixer les coses de l’esperit humà; però encara més de déu.
 * 1294-1298 || A partir de la idea de Déu podem conéixer l’univers. || Sóm una cosa que pensa. Com a tal, Déu al deixar-nos aquesta marca ens confirma la seva existència. Per tant, partint de la contemplació a Déu i a través de la ciència i la saviesa hem d’arribar al coneixement de l’univers. || “I ja em sembla que descobreixo un camí que ens conduirà d’aquesta contemplació del veritable Déu (en el qual estan inclosos tots els tresors de la ciència i la saviesa) al coneixement de totes les altres coses de l’univers”.
 * 1308-1312 || La capacitat de jutjar prové de Déu, però els humans ens equivoquem || Segons Descartes, Déu li ha donat la capacitat de raonar i jutjar tot el que l’envolta. Però, ell segueix comenten errors. Per què? Perquè no empra un mètode com cal; té els les eines però no els mitjans. L’ésser humà és finit, limitat.
 * Línia 1334
 * Capítol 6
 * Capítol 7
 * Capítol 8
 * Capítol 9
 * 1465-1470 || L’error és degut a l’ús que fa la voluntat de les idees proposades per l’enteniment.
 * 1471-1490 || Evitar l’error || Per evitar l’error, s’ha de fer una afirmació lliure, una certesa necessària. Exemple: cogito ergo sum. Si penso, sóc. Sinó existís i pensés, no podria estar dubtant de la veritat de les idees. || // “En el moment present no conec solament que existeixo sinó que es presenta també al meu esperit una certa idea de natura corporal” // ||
 * 1491-1504 || Suspendre el judici sobre coses dubtoses || Si el coneixement d’una cosa no són més que conjectures, és suficient per donar-se l’ocasió de jutjar el contrari. || // “He posat com a fals tot allò que tenia com a verdader perquè m’he adonat que se’n podia dubtar d’alguna manera” // ||
 * 1505-1516 || Arribar a la veritat per atzar és equivocar-se || Per poder dir que sabem alguna cosa no només és necessari que aquesta cosa sigui vertadera, sinó que també estigui justificada. Un boig que afirma qualsevol cosa i diu “Fa bon dia” no és per això menys boig. || // “Si em determino a negar o afirmar una cosa que no concebo amb prou claredat, és evident que m’equivoco perquè encara que es jutgi segons la veritat, això no s’esdevé sinó per atzar” // ||
 * 1517-1545 || La naturalesa de la meva voluntat no és dolenta || En sí la voluntat no és dolenta perquè me l’ha donada Déu. L’error és una conseqüència del mal ús que faig de la meva voluntat o llibertat quan afirmo com a vertadera una idea poc clara. || // “No tinc motiu de plànyer-me que m’hagi donat una voluntat més extensa que l’enteniment” // ||
 * Cap 4
 * Cap 4
 * Cap 4
 * Cap 4