Treball+llibre+Hume+2

||  || “Si totes les nostres idees o pensaments es deriven de les nostres impressions, aquest poder s’ ha de manifestar o bé davant dels nostres sentits o bé davant del nostre sentiment intern. Però qualsevol poder es manifesta tan escassament davant dels nostres sentits en les operacions de la matèria, que els //cartesians// no han tingut cap escrúpol a afirmar que la matèria està totalment desproveïda d’ energia, i que totes les seves operacions són exercides merament per l’ energia de l’ Ésser suprem. Però fins i tot si és així, sorgeix de bell nou la qüestió: //quina idea tenim de l’ energia o del poder, fins i tot en l’ Ésser suprem?”// ||  || ||  “Afirma que l’ ànima, en la mesura que podem concebre-la, no és altra cosa que un sistema de percepcions diferents - com ara les de calor i fred, amor i odi, pensaments i sensacions-, totes elles reunides, però mancades de simplicitat o identitat perfecta” || || “Descartes defensava que el pensament era l’ essència de la ment; no aquest o aquell pensament, sinó el pensament en general. Això sembla que és del tot inintel·ligible, ja que tot allò que existeix és particular, i així també ho han de ser les nostres percepcions particulars que formen la ment. Recalco que formen la ment, no que hi pertanyin .” || || “La ment no és una substància en la qual siguin inherents les percepcions. Aquesta noció és tan inintel·ligible com la noció cartesiana que el pensament, o la percepció en general, és l’ essència de la ment. No tenim idea de cap tipus de substància, perquè només tenim idees d’ allò que es deriva d’ alguna impressió, i no tenim cap impressió de cap substància - ja sigui material o espiritual. No coneixem res més que qualitats i percepcions particulars. Pel que fa a la idea de cos, un préssec, per exemple, és tan sols la idea d’ un gust particular, d’ un color, d’ una figura, d’ una mida,… (…) La idea de qualsevol ment és només la idea de percepcions particulars sense noció de cap cosa que pugui anomenar-se substància, simple o composta.” || || La teoria de les passions || David Hume inclou les passions i les emocions entre les percepcions, considera que les passions són impressions de reflexió. Comença per l’orgull i la humilitat, on creu que l’orgull pot sorgir de tres maneres diferents. O bé de les qualitats mentals com podria ser el talent o el bon sentit, de les qualitats del cos com podria ser la bellesa o la fortalesa, o bé dels avantatges externs com podria ser la família i la riquesa. Després Hume distingeix entre l’objecte i la causa de les passions. També aplica la teoria a l’amor, l’odi i la resta dels afectes. || “ L’orgull pot sorgir de les qualitats de la ment: el talent, el bon sentit, el coneixement, el coratge i la integritat; o bé de les qualitats del cos: la bellesa, la fortalesa, l’agilitat, el bon comportament, la lleugeresa en la dansa, en l’equitació o en l’esgrima; o bé dels avantatges externs: el país, la família, els fills, els parents, la riquesa, les cases, els jardins, els cavalls, els gossos, la indumentària...    L’autor procedeix a buscar aquella circumstància comuna en la qual tots aquests objectes concorden i que és la causa que actuïn sobre les passions ”. || || El problema de la llibertat || L’autor parla del lliure albir, què és la llibertat de voluntat humana. Considera que el determinisme negaria l’existència de llibertat. Hume redueix el determinisme físic a la conjunció constant d’objectes i a l’associació d’idees. Considera també que la voluntat no actua per atzar sinó que està sotmesa a causes naturals. Es centra bàsicament en la causa i l’efecte i en què les operacions dels cossos externs són necessàries i que no hi ha llibertat. I per últim diu que una acció és la causa infal·lible d’un altre cos o acció. || “ Es reconeix universalment que les operacions dels cossos externs són necessàries; en la comunicació del seu moviment, en la seva atracció i cohesió mútues no hi ha el més petit tret d’indiferència o de llibertat ”. || || El problema de la llibertat  ||  Hume intenta donar una solució al problema de la llibertat que està relacionat amb el determinisme, i aquesta ve derivada de la seva teoria del coneixement i combina l’existència d’un cert determinisme i d’una certa llibertat pràctica. Considera que mai podrem penetrar en l’essència i l’estructura dels cossos per saber quina és la seva influència mútua. Es centra en dos casos concrets com són la unió constant i la inferència de la ment i on els descobrim s’haurà de reconèixer una necessitat. || “ Si totes les accions no estan unides constantment amb les seves pròpies motivacions, aquesta incertesa no és pas diferent de la que podem observar a diari en les accions de la matèria, on l’efecte sovint és variable i incert. La por a la mort farà sempre que l’home s’aparti vint passes del seu camí, mentre que no sempre li farà cometre una mala acció ”. || || És una justificació de l’autor a l’hora d’afirmar que freqüentment es dóna una conjunció constant entre les accions de la voluntat amb motius propis. || “ En això es fonamenta la nostra creença en els testimonis, el crèdit que donem a la història, com també el tipus d’evidència moral i gairebé tot el capteniment de la vida ”. || || L’autor considera que la seva tesi és irrefutable i que ningú en té una altre. Que li negaran la qüestió de la necessitat però que no podran qüestionar res més. || “ I, amb tota certesa, els més zelosos advocats del lliure albir hauran d’admetre aquesta unió i aquesta inferència pel que fa a les accions humanes. En el món de la nostra vida quotidiana, en el món de les qüestions de fet, no hi ha connexions necessàries sinó només conjuncions constants ”. || || Hume considera que les idees no apareixen en la nostra ment de forma aïllada, sinó que unes es relacionen amb les altres, formant xarxes d’associacions d’idees i formen el nostre pensament. Les idees també es relacionen a través de lleis d’associació. La semblança, la contigüitat en el temps, la contigüitat en l’espai i la causa i efecte. Explica com les idees simples arrel d’unir-se entre sí acaben formant idees complexes. || Hi ha un lligam o unió secreta entre certes idees particulars, i és la causa que la ment les uneixi amb més freqüència, tot fent que en aparèixer l’una s’introdueix l’altra. D’aquí sorgeix el propòsit del discurs. Perquè, com que és només per mitjà del pensament que una cosa pot operar sobre les nostres passions, i com sigui que aquests principis són únics lligams dels nostres pensaments, són realment per a nosaltres el ciment de l’universa i totes les operacions de la nostra ment necessiten dependre’n en gran mesura. ||
 * LÍNIA || TEMA || COMENTARI || TEXT ||
 * 355-384 || La creença i el coneixement de les coses || El capítol 21 parla de la forma de coneixement a partir dels sentiments i l’experiència de la vida real. Com més us fem de la idea i més habituada la tinguem, tindrem més motius per considerar-la vertadera. || “Cap qüestió de fet no pot ser provada si no ho és a partir de la seva causa o del seu efecte. De res no pot saber-se que és la causa d’una altra cosa si no és per l’experiència.” “La creença sorgeix en totes les qüestions de fet només del consum i és una idea concebuda d’una manera peculiar.” ||
 * 385-397 || Percebre el sentiment || En aquest capítol Hume explica la forma de percebre el sentiment respecte les creences i la concepció de les coses (fent referència al capítol anterior). Cadascú ho percep d’una forma diferent, per tant el sentiment és diferent creant així una opinió pròpia. || “...és impossible descriure en paraules aquest sentiment del qual cadascú és conscient en el fons del seu cor. De vegades l’anomena una concepció més forta, de vegades més vivaç, més vívida, més ferma o més intensa.” ||
 * 398-402 || El sentiment || Hi ha dues formes de sentiment; coma sensació com a emoció. Fa una comparació amb el que ens transmet la poesia, un sentiment “fals” perquè el sents però no el pateixes, i l’experiència de la vida real, un sentiment vertader. || “La poesia, amb tot el seu art, mai no pot causar una passió semblant a l’experimentada en la vida real. Mostra una deficiència en la concepció original dels seus objectes, els quals mai no sent de la mateixa manera que aquests que regeixen la nostra creença i la nostra opinió. ||
 * 403-413 || Origen del sentiment de creença || El sentiment propi i el comú són diferents, ja que el sentiment propi és refutat per un sentiment únic i per tant més ordenat i clar, mentre que el comú és col·lectiu i per tant no té el mateix fonament ja que cadascú li atribueix el seu sentiment per formar-ne un, per tant és un conjunt de sentiments diferents. || “Haver provat suficientment que les nostres idees són diferents per al sentiment de les altres, i que aquest sentiment és més ferm i més vivaç que la concepció comuna”. ||
 * 414-428 || El sentiment comú i l’exemple de la bola de billar || El capítol 24 l’autor reflecteix la idea del sentiment comú com a idea més refutable pel conjunt de la societat encara que ell es posicioni a favor del sentiment individual. El sentiment comú és més lògic i més fort per la societat. || “De vegades, se segueix un efecte d’una causa, i de vegades, una altra; en aquest cas sempre creiem que es produirà allò que és més comú”. ||
 * 429-445 || La causalitat en els actes de la ment || La causa és la motivació de la voluntat i la voluntat és la que regeix la nostra ment i el nostre cos. Les causes no creen noves idees sinó que les fa més fortes degut a que són interpretades de forma única. || “Si considerem la influència de la voluntat en el moviment del nostre cos o en el govern de la nostra ment, pot afirmar-se amb seguretat que mai no podríem predir-ne l’efecte sense l’experiència, en partir merament de la consideració de la causa. ||
 * 453 || poder, força i energia en la causa || Després de posar l’ exemple de dues boles que es transmeten moviment mutuament, Hume parla de l’ existència de tres elements ( poder, força i energia ) que poden formar part de la causa de qualsevol fet. ||  “..hi ha una connexió necessària entre la causa i l’ efecte, i que la causa posseeix alguna cosa que anomenem //poder, força o energia//.”
 * 456 || Ésser suprem o fets? ||  Tot parlant de la importància de la connexió entre causa i efecte, Hume explica que la influència de poder, força i energia no són autenticament rellevants tal i com explica el principi de causalitat. Seguidament, parla dels cartesians, els quals atribueixen a l’ Ésser suprem l’ energia i el poder, és a dir, els fets i causes de tot.
 * 476 || Criteri davant força i energia ||  Davant dels conceptes força i energia podem tenir dos actituds; o bé els considerem irrellevants i no els hi donem importància o bé poden significar el procés de la causa a l’ efecte d’ un fet  ||  “En resum, doncs; o bé no tenim en absolut cap idea de força i d’ energia - i aquests mots són irrellevants-, o bé no poden significar cap altra cosa que aquesta determinació del pensament adquirida per hàbit en passar de la causa al seu efecte usual”
 * 487-501 || Escepticisme || El llibre sobre el pensament de Hume es basa en que nosaltres tenim creences a partir de l’experiència però que no tenim sabers, i que aquests sentiments que es produeixen només són concepcions. || “Gairebé tot el raonament humà es redueix aquí en l’experiència, i la creença que l’acompanya s’explica només per un sentiment peculiar o una concepció vivaç produïda per l’hàbit”. ||
 * 505 || Crítica del jo ||  Hume descriu l’ànima com un sistema de diferents percepcions complexes i imperfectes.
 * 509 || Crítica del jo ||  Fa referència al critèri de Descartes, el qual es basa en el pensament com l’ essència de la ment. Distingeix entre el pensament concret i el pensament en general, i és aquest segón el que, segons Descartes, és l’ essencial. A partir d’ aquest critèri cartesià, Hume el qualifica d’ inintel·ligible, ja que segons ell tot el que existeix és particular ( cada cosa, persona, animal.. és únic ) i per tant, les percepcions que formen la ment també ho han de ser.
 * 515 || Crítica del jo ||  Dir que la ment no és una substància que no necessiti les percepcions és tan fals com dir que el pensament en general és l’ essència de la ment.  No coneixem les substàncies, només les derivacions d’ impressions particulars. L’ exemple del préssec ajuda a entendre la idea; al parlar d’ un cos ( del préssec ) no l’ identifiquem com una substància, sinó com un conjunt de percepcions a partir dels sentits; gust, tacte, olor, tamany.. Per tant, el que tota ment coneix són percepcions, no substàncies.
 * 528-573 || El problema de la geometria || Posa en dubte el pensament matemàtic ja que creu que mai no podem saber del cert si una cosa és perfecte des del punt de vista matemàtic ja que no tenim creences completament vertaderes, per tant la geometria com que es basa en elements matemàtics, no pot ser una ciència perfecte i exacte. || “La raó per la qual considero imperfecte la geometria es que els seus principis originals i fonamentals deriven merament de les aparences, i potser es pot suposar que sempre tindrà aquest efecte i que això la impossibilitarà en tenir més exactitud”. ||
 * 575 – 590
 * 595 – 608
 * 610 – 633
 * 632 – 640 ||  El problema de la llibertat
 * 641 – 649 ||  El problema de la llibertat
 * 650 – 680 ||  L’associació d’idees